Хочеться мені перед боєм сказати вам, панове, що таке є наше товариство.
Бували і в інших землях товариші.
Але таких, як у Руській землі...
Таких не було товаришів.
Так любити, як російська душа, любити не те щоб розумом, а всім тим, що дав Бог, що в тебе є!
Так любити ніхто не може.
Знаю, підло повелося тепер на нашій землі.
Думають тільки щоб при них були хлібні стоги, скирти, та кінні табуни.
Переймають, чорт знає які, бусурманські звичаї...
Нехтують мовою своєю.
Свій зі своїм не хоче розмовляти.
Свій продає свого, як продають бездушну тварину на торговому ринку!
І милість чужого короля, та й не короля, а паскудна милість польського магната...
Який жовтим чоботом своїм б'є їх у морду, дорожче для них усякого братства!
Але і в останнього падлюки, яким би він не був, і в того, браття, є крихта руського почуття.
І прокинеться воно коли-небудь, і вдариться він, бідолашний, об поли руками, схопить себе за голову...
Проклявши голосно підле життя своє, готовий готовий муками спокутувати ганебну справу.
Нехай вони знають усі, що таке в Руській землі товариство.
Уже, якщо на те пішло, щоб помирати, нікому з них не прийдеться так помирати.
Нікому!
Не вистачить у них на те мишачої натури їх.
Вогонь!
Здорово.
Ну як дорога?
Добре.
А повернись-но, синку.
Повернися.
Ох, який ти смішний.
А що це на вас за такі попівські підрясники?
Га?
Які ж довгі свитки.
А побіжи-но хтось із вас, а я подивлюся, як він гепнеться на землю, заплутавшись у поли.
А ти не смійся, батьку.
Ух ти. Який пишний.
Га?
Чого ж не сміятися?
Хоч ти мені й батько, а будеш сміятися...
Їй-богу, поб’ю.
Як? Батька?
А хоч і батька.
За образу не подивлюся й не зауважу нікого.
А як ти можеш із ним битися?
Хіба на кулаках?
Га?
А на чому б то не було.
Ну, давай.
Ну давай на кулаках, ну?
Ну?
Добре, синку.
Їй-богу, добре.
Зовсім здурів, старий! Діти приїхали.
Більше року їх не бачили, а він здумав на кулаках битися.
Та він славно б'ється. Їй-богу, добре.
Добрий буде козак!
Ну здорово, синку.
Почоломкаємся?
Добру, синку. От так і бий усіх, як мене. Нікому не спускай!
А ти, бейбас, чого стоїш, руки опустив?
Чого ж ти, чортів син, не б'єш мене?
І прийде ж у голову таке, щоб дитя рідне било батька!
Е, та ти мазунчик, як я бачу.
Не вір матері, синку. Вона - баба, вона нічого не знає.
Яка вам ніжба? Ваша ніжба – це чисте поле та добрий кінь.
Ось ваша... ніжба.
Бачите цю шаблю?
Ось ваша мати.
Краще я вас на тому тижні відправлю на Запоріжжя.
Ось де наука.
Тільки там і наберетеся розуму.
Тільки там.
Я так думаю, синки, що архімандрит вам навіть і понюхати горілки не дав.
А зізнайтеся, синки, міцно стьобали вас свіжим вишняком по спині і по всьому, що є в козака?
А нема чого, батьку, згадувати, що було.
Що було - те пройшло.
Хай тільки зачепить.
Нехай підвернеться басурманин, буде знати що за річ козацька шабля!
Добре, синку!
Їй-богу, добре.
Так коли вже на те пішло, так і я з вами їду.
Їй-богу, їду.
А якого дідька мені тут чекати?
Щоб я став гречкосієм, домоводом?
Доглядати овець, свинень?
Та бабитися з дружиною?
Та пропади воно!
Я - козак!
І я не хочу!
Так і що ж, що немає війни?
А я так з вами поїду на Запоріжжя!
А-тя-тя-тя, погуляти!
Якого ворога ми можемо тут висидіти?
Навіщо нам ця хата?
Навіщо нам це все?
Візьмеш, Дмитре, отут всю мою владу, чув?
Якщо раптом я подам знак із Січі - виступати з полком.
Не забудь насипати в ясла пшениці, та найкращої.
Ченця, Орлика, Бешкетника.
Бульба був упертий невимовно.
Це був один з тих характерів...
Які могли виникнути тільки у важкому шістнадцятому столітті
Коли утворилося козацтво
Широкий, розгульний розмах руської природи
Це було незвичайний прояв руської сили
Його вибило з народних грудей кресало бід.
Усе.
З дороги!
Но, пішла!
Сини мої улюблені. Що чекає вас? Що з вами буде?
І я не буду знати де лежать тіла ваші покинуті.
Прубані та покинуті.
Ну, сини, усе готово.
А чого баритися?
А тепер за звичаєм християнським...
Потрібно перед дорогою всім присісти.
Благослови, матір, дітей своїх.
Моли Бога, щоб воювали хоробро.
Щоб завжди захищали честь лицарську.
Завжди стояли за віру Христову.
А ні...
То нехай краще пропадуть!
Щоби й духу не було!
На світі.
Хай береже вас Матір Божа.
Не забувайте, синки, своєї матері.
Діти...
Січ-матір!
Ось вона, Січ
Ось те гніздо, звідки вилітають всі ті горді та міцні як леви!
Ось звідки розливається воля і козацтво на всю Україну
Усякий, хто проходив сюди, забував і покидав усе, що до того його займало
Він безтурботно віддавався волі і товариству таких же, як і сам
Тих, хто не мали ні рідних, ні прихистку, ні сімейства
Крім вільного неба і вічного бенкету душі своєї
Ось вона, Січ
Жвавіш грайте, музики!
Не жалкуй, Фомо, горілки православним християнам!
Так зніми хоч кожух! Бачиш, як парить!
Не можна!
Чому ж?
Не можна, уже вдача в мене така – що скину - те і проп'ю.
Гуляй, Мосію! Викупив я тебе!
Тепер ти нікому не винен!
Здоров, Кирдяго!
А ти, я бачу, не один приїхав, Тарасе. Із синами.
Добрі хлопці.
Убив товариша, як собаку. Сп’яну, просто так.
Шкода, що козак.
А якщо б не козак?
Проста людина?
Лях?
Не шкода?
А нехай його ляхи і жаліють.
Нас вони не жаліють.
А як же закон?
Суд? Римське право?
Тут право нашої землі.
А якщо б ми народилися на іншій землі?
Не знаю.
Я пам'ятаю, у дитинстві, йдемо ми з тобою по дорозі,
а ти ноги підтискаєш, і плачеш – пил на сонці нагрівся і пече.
Я взяв тебе на руки...
Йду по дорозі, і почуття в мене таке, начебто не пил це зовсім, а сама земля моя гріє мені ноги.
Моя земля.
А латинь цю я і в бурсі... Не моє це.
Вені, віді... Як там далі?
Віці. Прийшов, побачив, переміг.
Не переміг. Не наше це.
Не та земля під ногами.
Ось вона.
Де вона?
Так ось, у першому ряді. Поруч із батьком.
А ви як посміли до костьолу увійти?
Що ти сказав?
А добрий син у Тараса. Так, хлопці?
Ну, а ти що можеш?
Може, нічого не можеш? Га?
А тепер нехай...
Він отут постоїть.
А я постріляю.
Так куди тобі сьогодні стріляти, Шило?
Він же стріляв.
А подивимося, який він сміливий.
Тьху!
Здорово, батьку.
Здоров.
Прийми до Січі?
У Христа віруєш?
Вірую.
Будь здоровий, пане кошовий.
Здрастуй, Тарасе.
І в Трійцю Святу віруєш?
Вірую, батьку.
Сідай.
А ну, перехрестися.
Ну добре, йди…
…у який сам знаєш курінь.
Спасибі, батьку.
Що, кошовий...
Пора б запорожцям погуляти.
Ніде погуляти.
Як це, ніде? Можна піти на Турещину або на Татарву.
Не можна ні в Турещину, ні в Татарву.
Як це, не можна?
Ми обіцяли султанові... мир.
Ти, султан...
Чорте турецький...
Чортового брата та самого Люцифера... секретар!
Так який ти, до біса, лицар, коли голим задом...
Їжака не вб'єш!
Твого війська ми не боїмося!
Землею та водою будемо битися з тобою...
Вавилонський ти кухарю!
Ієрусалимський пивоваре!
Тепер закінчуємо...
Бо числа не знаємо, та календаря не маємо.
А день такий у нас, який і у вас.
Поцілуй...
Поцілуй ось куди нас!
Давай, відсилай лист султанові!
Так не можна це послати султанові.
Чому ж не можна?!
Кошовий не дозволяє.
Як не дозволяє?!
А в нього мир із султаном!
От собака!
Чого хочете, панове?
Клади палицю! Клади, чортовий сину!
Не хочемо тебе більше! Йди!
Клади палицю!
Кого ж оберете тепер за кошового?
Кукубенка вибрати!
Не хочемо Кукубенка! Рано йому!
Ще молоко на губах не обсохло!
Шило нехай буде отаманом! Давай Шило!
У сраку тобі шило!
Що він за козак, коли прокрався, собачий син!
Як татарин!
Кричи Кирдягу.
Кирдягу давай! Кирдягу!
Кирдягу давай!
Кирдягу!
Кирдягу давай!
Бери!
Бери палицю! Бери!
Усіх горілкою напоїмо!
Із чим пливете?
З бідою.
Пропадає дарма козацька сила!
Немає війни!
А ось старшини забайбачились наповал, позапливалии жиром очі!
Дозволь, отамане, мову вести.
Говори.
З чим прибули?
З бідою.
З якою бідою?
Немає в тебе, полковнику, більше полку.
І хутора твого немає, і коней твоїх немає.
І слуг твоїх немає теж.
Усе зруйнували ляхи.
І дружини в тебе, Тарасе, теж немає... - вбита.
Думали довезти живою, порубану...
Не довезли.
А дозвольте, панове...
... і мені мову вести.
Говори!
Говори.
Говори, не мовчи, собако!
Запитати у вас хочу!
А ви чули...
Що тепер діється на Гетьманщині?
А що ж там діється?
Говори що робиться? Собачий син!
А те діється, що народилися і хрестилися, а такого не бачили.
Така пора тепер настала, що й церкви святі тепер не наші!
Як не наші?!
А їх орендують шинкарі!
Як? Щоб шинкарі орендували християнські церкви?
А якщо йому наперед не заплатиш, те й обідні правити не можна!
Ось така пора тепер настала на Україні.
Слухайте, ще не те розповім.
Уже ксьондзи їздять по всієї Україні в тарадайках.
Так не в тім лихо, що в тарадайках, а в тім, що запрягають уже не коней...
А просто православних християн!
А ось така пора настала тепер на Україні.
А ви отут сидите на Запоріжжі, гуляєте, і не чули, що діється на білому світі.
Стій, стій! А що ж ви робили самі?
Хіба у вас шабель не було, чи що?
Як же ви допустили таке беззаконня?
Так спробували б ви, коли п'ятдесят тисяч одних ляхів було.
Та і нема чого гріха таїти, і між нами найшлися собаки.
Уже прийняли їхню віру.
А гетьман ваш, а полковники-то, що робили?
Що робили полковники...
Наробили полковники таких справ, що не дай Боже і нам з вами.
Уже гетьман, засмажений у мідному бику лежить у Варшаві.
А полковницькі руки й голови розвозять по ярмарках на показ усьому народу.
От що наробили полковники!
Як?! Щоб ксьондзи запрягали у голоблі православних християн!
Щоб допустити мучення на Руській землі від проклятих невірів!
Щоб от так учиняли з гетьманом й отаманом! Не бувати цьому, не бувати!
Перетопити шинкарів,
усю жидоту у Дніпрі!
Ану, стривай!
Ясний пане! Ясний пане!
Таких з панів ще ніколи не було видано.
Таких панів, таких панів ще ніколи не було на світі!
Таких хоробрих, сміливих, добрих панів ще ніколи не було, їй-богу, ніколи!
Так це ж не наші, зовсім не наші, ну ті, що орендують на Україні, це ж не наші, це не жиди!
Казна що таке, наплювати тільки!
Тьху-Тьху-Тьху-Тьху! І кинути їх до чортової матері!
Я і брата Вашого знав, покійного Дороша.
Я йому 800 цехінів дав, коли треба було викупити...
А ну йди сюди.
З полону у турків.
Не ворушися.
Стривай!
Ти знав брата?
Так.
Їй-богу, знав. Великодушний був пан.
Як тебе звати?
Янкелем.
Добре.
Йдіть собі, пани-молодці.
І ти йди.
Не доводи мене до гріха.
Ми вирішили на раді старійшин...
Йти на Польщу!
Відплатити за все горе! За сльози та смерть!
За неповагу до віри нашої! Яка буде воля
Запорізького Низового війська?
Згодні!
Господь хай благословить вас.
Прощай, Січ, наша мати.
Нехай же береже тебе Господь.
Дурню, чому ти отут сидиш? Хіба ти хочеш, щоб тебе застрелили як горобця?
Тільки нехай пан нікому не говорить, це мій віз - я везу всякий необхідний товар...
... для козаків по такій дешевій ціні, по який ще жоден жид не продавав.
Їй-богу, так, їй-богу, так!
Ха! Одначе же жвава натура!
- Думаєш, до вечора доскачемо, га? - Думаю, ще вдень там будемо.
Ось, дивися - вже близько.
Незабаром весь польський південний захід зробився здобиччю страху
Усюди пронеслися чутки: "Запорожці, запорожці йдуть!"
Усе, що могло рятуватися, рятувалося
Усе піднімалося і розбігалося за звичаєм цього непростого, безтурботного століття
Що скажеш?
Ясний пане. Я прорвався один
Їх так багато?
Холопи. Бидло.
Збунтовані раби.
Може не всі вони такі?
Ти їх не знаєш.
Ти боїшся?
Я нічого не боюся, дочко.
Я хвилююся тільки за тебе.
Але можеш мені повірити, ми їх розженемо
та жорстоко покараємо.
Досить, мила, йди!
Ми їх зараз нарозумимо.
Тобі тут не місце.
Стріляй!
Гайда на штурм!
Я поруч!
Андрію, Андрію, тримайся!
Давай команду на відступ. Загубимо дарма козацьку силу.
Нічого, пани-браття, відступимо.
Але будь я басурман, а не християнин, якщо ми випустимо їх хоч одного з міста...
Нехай їх усіх... Здохнуть, собаки, з голоду!
Займемо навколо міста облогу і жоден не вийде!
Допоможи мені роздягнутися і ти вільна.
Добре, панночко.
Добраніч.
Що трапилося, пані?
Нічого, я вкололася гребнем.
Ти бачив мене?
Так.
Так зі мною ще ніхто не знайомився.
Йди!
Скажи мені, хто ти?
Мені здається, я бачив тебе раніше.
Так, у Києві.
У Києві?
Ти татарка! Служниця!
Доньки воєводи!
Тихіше.
Ну скажи мені, як вона, чи жива ще?
Вона отут, у місті.
У місті?
Чому ж вона в місті?
Тому, що сам старий пан у місті.
Він є тут, воєводою в Дубно.
А що ж вона, заміжня?
Ну кажи ж бо!
Вона вже другий день нічого не їла.
Як?
Ні в кого немає хліба.
Усі їдять землю.
Сказала: "Йди, скажи лицареві, якщо пам'ятає мене, щоб прийшов до мене. А не пам'ятає - щоб дав хліба для моєї матері."
У нього таж є мати. Нехай дасть хліба заради неї.
Мою матір убили поляки.
Ну, а як же ти тут?
Як ти потрапила сюди?
Підземний хід.
А хіба є підземний хід?
Є.
Підемо зі мною.
Ну, заради Бога, хліба.
Зараз.
Стій отут, біля возу.
Ні, сідай. Усі сплять, тебе ніхто не побачить.
Я зараз. Зараз.
Тримай чортового ляха...
Йдемо.
Андрію!
З тобою баба...
Ох, відшмагаю я тебе, коли встану!
Не доведе тебе баба до добра. Не доведе.
Пішли.
Швидше, швидше.
З голоду всі з'їли. Коней, собак, кішок.
Навіть миші ніде не знайдеш.
Як же ви думаєте обороняти місто?
Так може воєвода і здав би, та вчора вранці довідалися, що до нас іде полковник з Варшави.
З підмогою.
Бог може винагородити тебе.
Не мені слабкій жінці.
Досить, не їж більше!
Ти так давно не їла, що хліб буде для тебе отрутою.
Цариця...
Чого ти хочеш?
Що тобі потрібно?
Накажи мені.
Задай мені службу, саму неможливу, яка тільки є на світі, і я побіжу виконувати її.
Накажи мені зробити те, що не в силах зробити людина, і я зроблю.
Чому ж ти така сумна?
Лютий кат, моє життя протікало у достатку і надлишку, і навіщо все це було?
Щоб умерти лютою смертю, якою не вмирає й останній жебрак у королівстві?
І щоб не довелося побачити кохання, якого я і не уявляла собі?
Прости гріхи мої, Божа Матір.
Ти не помреш.
Ти не помреш, не тобі помирати.
Клянуся своїм народженням, ти не помреш!
А якщо ж вийде так, що ні силою ні молитвою не можна буде уникнути смерті...
Помремо разом.
Але першим помру я.
І вже мертвим не розлучать із тобою.
Не обманюй, лицарю.
Ні себе, ні мене.
Я знаю, що тобі не можна любити мене.
Тебе кличуть батько, товариші, Вітчизна...
А ми вороги тобі.
А що мені батько?
Товариші?
Вітчизна?
Так якщо ж так, то немає в мене нікого!
Нікого-нікого!
Хто сказав, що Україна - моя Вітчизна?
Хто дав мені її у Вітчизну?
Вітчизна є те, чого шукає душу наша, що дорожче для неї понад усе на світі.
Ось моя Вітчизна.
Ти - моя Вітчизна.
І понесу я цю Вітчизну глибоко в серце моєму.
Поки віку мого вистачить, буду нести.
І нехай хто-небудь із козаків вирве її в мене звідтіля!
За таку Вітчизну...
Усе віддам!
Продам.
Погублю.
Андрія не бачив?
Ні.
Може його в полон взяли?
Не з таких Андрій!
Але поміж убитими не видно.
Оглянь усе.
Ось що, панове-братове, трапилося цієї ночі.
Весь Переяславский курінь був намертво п'яний!
Тому, дивуватися нема чого, що половину його перерізано, а половину перев'язано!
Ось яке поругання зробив над нами неприятель!
Постій, батьку!
Ти не зовсім справедливо докоряєш усьому християнському військові.
Козаки були б повинні та гідні смерті, якщо б напилися в поході, на війні, або на тяжкій роботі.
А ми сиділи без діла. Маячили дарма перед містом.
Ні поста, ніякого іншого християнського утримання не було?
То як же може статися, щоб від неробства не напилася людина, га?
Добре слово сказав старший Бульбенко, га!
І немає тут гріха.
А ми от краще покажемо, що таке нападати на безвинних людей!
Дотепер били добре, а відтепер так битимемо, що і п'ят не віднесуть!
Пане полковник, пане полковник!
Пане полковник.
Я був у місті.
І який же воріг заніс тебе туди?
Коли я почув шум і козаки почали стріляти...
Я побіг до міських воріт, коли польське військо входило до міста.
А попереду загону - пан хорунжий Галяндович. Він з третього року заборгував мені сто червінців.
Я за ним, щоб виправити борг, й увійшов до міста.
А як же ти - і до міста ввійшов, та й борг хотів виправити?
І не велів він тебе відразу повісити як собаку?
Їй-богу, хотів!
І вже було накинули на шию мотузку,
але я заблагав пана, я пообіцяв ще дати йому в борг...
Тому що в пана хорунжого немає й одного червового в кишені!
Тому він і на сеймі не був.
А що ти робив у місті? Бачив наших?
Ну ще б, й Іцка, і Самуїла, і Рахума...
Та нехай пропадуть вони! Я тебе запитую про наших запорожців.
А-а, наших запорожців...
Я бачив...
Пана Андрія.
Ти бачив?
Андрія?
А як же це?
А де ти його бачив?
У підвалі?
У ямі?
Обезчещений?
Зв'язаний?
Не, хто б посмів зв'язати пана Андрія?
Такий поважний...
Лицар.
Далібуг, я не пізнав...
У нього наплечники в золоті, нарукавники в золоті...
шапка в золоті, і взагалі, всюди золото.
і по поясу золото, і все у золоті.
І коня дав йому воєвода. Дві сотні червових коштує один кінь.
От.
А навіщо ж він надягнув чуже одіяння?
Він перейшов.
Куди перейшов?
Він перейшов на їхню сторону.
Він тепер повністю їхній.
Брешеш, свиняче вухо!
Ну як же можна, щоб я брехав?!
Ну хіба я не знаю, що жида повісять як собаку, якщо він збреше перед паном?
Так це він, по-твоєму, продав Вітчизну і віру?!
Ні-ні-ні, я ж не кажу, щоб він продав щось.
Я ж сказав тільки, що він перейшов на їхню сторону.
Брешеш, чортовий жиде!
Такої справи не було на християнській землі!
Ти плутаєш, собако!
Нехай травою поросте поріг мого будинку, і нехай усякий наплюет на могилу батька, матері, і свекра, і батька батька мого, якщо я плутаю!
Якщо пан хоче, я можу навіть сказати чому він перейшов.
Чому?!
У воєводи є дочка-красуня. Святійший Боже, яка красуня!
Через неї то він і перейшов.
Я розпитав служницю-татарку.
Буде весілля, зараз, як тільки-но проженуть запорожців.
Пан Андрий обіцяв прогнати запорожців.
Чому ти його не вбив відразу на місці, чортового сина?!
Так, а за що вбити? У чому повинна людина?
Ну там же йому краще, туди він і перейшов.
Ти...
Ти його бачив? У саме обличчя?
Їй-богу, у саме обличчя.
Він підійшов до мене, він упізнав мене, і сказав: "Янкель...
Що він сказав?
Скажи батькові Скажи братові.
Скажи козакам. Скажи запорожцям, скажи... усім.
Що тепер...
Батько - не батько мені.
Брат - не брат, товариш - не товариш.
І що я з усіма буду битися. Буду битися з усіма!"
А ну тікай звідси, а то я тебе вб'ю, чортів іудо!
Тривога! Лихо!
Що таке?
Пани-браття, слава Богові! Думав вас уже не знайду.
П'ятий день із коня не злізаю.
Що трапилося?
Татари... Мати-Січ спалили.
Порізали всіх. Погнали в полон.
Один я втік.
Ну що, брате. Може побачимося, або не побачимося.
Прости мене, брате.
Бог простить.
І вдруге.
Бог простить.
І втретє прости.
Бог простить.
Вони йдуть?
Не зрозумію. Що все це означає?
Йде тільки половина.
Значить їх стало наполовину менше?
Половина козаків пішла до Січі.
Друга половина залишилася на місці
Панове, це єдина наша надія
Завтра ми їх розгромимо та повісимо
Я пригощаю вас, пани-браття...
Не на честь того, щоб ви мене зробили своїм отаманом.
Не на честь прощання з нашими товаришами.
Не така тепер у нас хвилина.
Перед нами справи великого поту і великої козацької доблесті!
Отже, вип'ємо, товариші, перш за все...
За святу Православну віру!
Щоб настав нарешті такий час...
Щоб по всьому світлу розійшлася...
І всюди була...
Одна, свята віра!
За віру!
А водночас, уже разом вип'ємо і за Січ!
За Січ!
Щоб з кожним роком виходили з неї
молодці один одного краще, один одного гарніше.
За Січ!
Тепер останній ковток.
Товариші...
За всіх християн, які живуть на світі!
За християн!
Дуже задумалися козаки
Як орли озирали вони свою долю, що чорніє вдалині
Буде, буде все поле вкрите їхніми білими кістьми...
Щедро обмите козацькою кров'ю
Але не загине жодна великодушна справа
И не пропаде козацька слава
Буде співати бандурист віщий духом і скаже він про них своє густе могутнє слово.
И все, що народиться потім, буде згадувати про них.
Тому що далеко розноситься могутнє слово подібно стугонливій дзвоновій міді...
До якої багато додав майстер дорогого чистого срібла
Щоб далеко по містах і вісях розносився красний дзвін
Зазиваючи всіх на святу молитву
Не давайте їм шикуватися у ряди! Напирайте на них усіма куренями!
Е-ех, залишив неприбраною таку дорогу зброю!
Я сімох ляхів уклав, а такої зброї ще не бачив.
Псе смердючий!
Пішов!
Курінного вбито, пани-браття!
Курінного вбито! Димитровича вбито! Виберемо нового курінного!
А чим ти не курінний? А й справді!
Бульбенка у курінні! Бульбенка!
За мною! Гайда!
Наша перемога, батьку!
Е ні, ще не зовсім перемога.
Своїх! Своїх же ж, чортів сину!
Своїх б'єш!
Гей, хлоп'ята! Заманіть-но мені тільки його до лісу, заманіть-но мені тільки його!
Товкачу, стій! Стій! Стій, Товкачу, стій!
Куди, хлопці?
Стій! Стій же!
Ну що ж ми тепер будемо робити?
Що, синку? Допомогли тобі твої ляхи?
Так продати!
Продати віру!
Продати своїх...
Стій же!
Злізай з коня!
Стій і не ворушися!
Я тебе породив.
Я тебе і вб'ю.
Чим би не козак був.
І станом високий, і чорнобривий.
Обличчя, як у дворянина.
І рука була міцна в бою.
Пропав.
Пропав безславно.
Як... підлий собака!
Біда, отамане! Шукають тебе козаки!
Зміцніли ляхи, поспіла їм свіжа сила!
Але не хочуть умирати козаки не подивившись тобі в очі!
Хоча, щоб глянув ти на них перед смертною годиною!
Ну що, пани? Є чи ще порох у порохівницях?
Чи не ослабла козацька сила?
Чи не гнуться козаки?
Є ще, батьку, порох у порохівницях!
Ще міцна козацька сила!
Ще не гнуться козаки!
Не шкода розстатися зі світом. Дай боже і кожному такої кончини!
Нехай же славиться до кінця віку Руська земля!
Нехай же згинуть всі вороги і радіє на віки вічні Руська земля!
И вилетіла молода душа
Підняли її ангели під руки і понесли до небес.
Добре буде йому там.
Сідай, Степане, одесну мене! - скаже йому Христос
Ти не зрадив товариству
Безчесної справи не зробив. Оберігав і зберігав мою церкву
Ну що, пани? Чи є ще порох у порохівницях?
Чи міцна ще козацька сила?
Чи не гнутися ще козаки?
Є ще, батьку, порох у порохівницях!
Не ослабла ще козацька сила!
Не гнутися ще козаки!
Один з найдоблесніших козаків Балабан
Багато здійсниив він походів. Славніший за всі був похід до Анатольського узбережжя
Багато набрали вони тоді цехінів киндяків і всяких оздоблень
И славили довго потім бандуристи талан козаків
Здається мені, пани-браття, хорошою смертю помираю...
Сімох порубав, девятьох списом заколов.
Нехай же повік цвіте Руська земля!
Сильний був козак Мосій Шило
Не раз отаманував на морі і багато натерпівся усілякого лиха
Вибрали б його у кошові, так був зовсім дивовижною козак
Пропив він і прогуляв усе, усім заборгував на Січі
І, більше того, прокрався, як вуличний злодій: уночі поцупив із чужого куреня всю козацьку збрую й заклав шинкарю.
За такий ганебний вчинок прив'язали його на базарі до стовпа.
И поклали поруч дрюк, щоб усякий у міру сил своїх відважив йому по удару
Але не знайшлося такого з-поміж усіх запорожців, хто би підняв на нього руку, пам'ятаючи колишні його заслуги
Такий був козак Мосій Шило
Прощайте, пани-брати, товариші.
Нехай же стоїть на віки-вічні православна Російська земля.
І буде їй вічна честь!
І б'ються козаки!
Але вже Задорожнього вбито, і кошовго Наливайка...
І Писаренка вбито, і другого Писаренка, і третього Писаренка теж убито.
Але б'ються козаки, із останніх сил!
Дякую Богові, що довелось мені вмерти на очах ваших, товариші.
Нехай же після нас живуть кращі, ніж ми...
І красується вічно любима Христом Руська земля!
Ну що, пани?
Чи є ще порох у порохівницях?
Чи не затупилися шаблі?
Чи не загубилася козацька сила?
Чи не прогнулися козаки?
Годяться ще шаблі! І б'ються ще козаки!
Остапе, не піддавайся!
Добре, синкову, добре!
Я із тобою, Остапе!
Батьку!
Ех, Остапе, Остапе...
Запорожці спускали на воду човни.
И незабаром Мала Азія побачить їх з голеними головами та довгими чубами...
Побачить чалми своїх магометанських мешканців ...
розкиданими подібно її незліченним квітам, на змочених кров'ю полях
Побачить чимало забруднених дьогтем запорізьких шароварів,
мускулистих рук із чорними нагайками
І весело попливуть вони назад.
За ними поженеться турецький корабель і залпом зі всіх знарядь розжене, як птахів, вутлі їх човни.
Третина їх потоне у морських глибинах, але інші знову зберуться...
І прибудуть до гирла Дніпра із дванадцятьма барилами, набитими цехінами
Сину мій, Остапе...
Мій...
Слухай, Янкелю. Я врятував твоє життя, тепер твоя черга.
Зроби мені послугу.
Якщо така послуга, яку можна зробити, те чому ж не зробити?
Нічого не говори.
Вези мене у Варшаву.
У Варшаву?!
Як у Варшаву?!
Вези мене...
У Варшаву, щоб, не був я, винен ще раз його побачити й сказати йому бодай одне слово.
Кому сказати слово?
Остапові.
Синові моєму.
А хіба пан не знає, що вже його...
Знає.
За мою голову дають дві тисячі червоних.
Я тобі дам п'ять тисяч.
Зараз - дві тисячі.
Решту - коли повернуся.
Я думаю, що та людина, у якої пан відібрав такі гарні червінці, вона і години не прожила на світі.
Я би не просив тебе.
Я сам би знайшов дорогу до Варшави.
Але не мастак я на вигадки.
Зараз же запрягай віз і вези мене!
А що пан думає, що отак просто взяв кобилу, запріг й "а ну, пішла, Сива", так?
Пан що думає, що просто так можна, і не сховавши везти пана?
Ну так ховай же! Ховай, як скажеш!
У порожню бочку, чи що?
Як у порожню бочку? Пан хіба не знає, що всякий подумає, що там, у бочці, горілка?
Ну і нехай подумає, що горілка.
Так перший шляхтич, що попадеться, він буде верст п'ять бігти за бочкою, продовбе дірочку...
...побачить якраз, що нічого не тече, і скаже:
"Жид не повезе порожню бочку.
Певно, у ній є щось.
Схопити жида, зв'язати жида,
відібрати всі гроші в жида, і посадити у в'язницю жида."
Тому що все недобре, що є, усе звалюють на жида!
Тому що всякий приймає жида за собаку!
Тому що думають: не людина!
Якщо жид.
Ну так вези мене хоч... на чортові.
Тільки вези.
Пане полковнику, ми вже у Варшаві.
Що?
Вдало?
Мій люб'язний пане, тепер взагалі не можна.
Їй-богу, не можна.
Такий недобрий народ, що йому треба на саму голову наплювати.
От і Мардихай скаже.
Мардихай таке робив, що ще жодна людина на світі не робила.
Але Бог не захотів, щоб так було.
Завтра їх усіх будуть страчувати.
Підемо
Я не хочу
Нам це потрібно.
Мені це потрібно.
Ось той, мила панно, що тримає в руках дрюк та інші інструменти - це кат
Він добре знає свою справу
Коли він почне ламати кості, то проклятий козак буде ще живий
А коли йому відрубають голову, то він уже не зможе ні пити, ні їсти, ні, навіть, співати
Тому що в нього, мила панно, уже більше не буде голови.
Дай же, Боже, щоб усі, хто тут стоять, єретики, не почули, нечестиві, як мучиться християнин!
Щоб жоден з нас не промовив ні слова!
Добре, синку!
Добре, синку, добре...
Добре, синку, добре!
Батьку, де ти?!
Чи чуєш ти?!
Чую, синку!
Чую!
Гайда!
Ось вам, вражі ляхи, поминки по Остапові.
Допоможи їй
Помги їй, стара карго!
Чому ти нічого не робиш?
Вона ж три дні мучиться
Прошу вибачення, панове
Продовжуємо
Козаки під проводом Острениці розбили військо королівского гетьмана Лакалай-Потоцкого під Поломном.
Єдиний засіб зберегти сили і честь - почати переговори про перемир'я.
Хоча козацька старшина на чолі с полковником, Тарасом Бульбою, не бажає цього
Досить, пане Косневський.
Необхідно об'єднати зусилля всієї Польщі
Панове, перед нами страшна небезпека
Тому що це не люди
Ще раз прошу вибачення.
Що?
Панянка померла
А дитина?
Дитина жива
Хлопчик
Ясний пане, маленький загін Бульби біля ріки
Вони у скелях біля Дністра
До ранку ми будемо там.
Уперед! Галопом!
Ох і багато їх...
По конях!
Пробиватися! В одному кулаці проб'ємося!
В атаку!
Гайда!
Стривай.
Випала люлька з тютюном.
Не хочу, щоб і люлька дісталася проклятим ляхам.
Старість, старість...
Спалити!
На очах у всіх! Спалити!
Підпалюй!
Куди?! Куди?!
Ступайте підгірною доріжкою, що ліворуч, і стрибайте у воду!
А то пропадете нізащо!
Спасибі, батьку!
Заткни йому горлянку!
Прощайте, товариші!
Будущею весною прибувайте сюди знову!
І гарненько погуляйте!
Хе-хе-хе-хе!
Що? Взяли, кляті ляхи?
Постійте. Прийде час, буде час, довідаєтеся ви, що таке правослана Руська віра!
Уже тепер чують далекі і ближні народи!
Піднімається...
З Руської землі!
Свій цар!
І не буде у світі сили, яка б не скорилася йому!
Так хіба найдуться на світі такі муки?
Такі вогні, і така сила, яка пересилила б Руську силу?
За Русь! За віру! За Русь!